ВЛАСТЕЛИНЪТ НА ПРЪСТЕНИТЕ
Не ще преминеш! - Гандалф!
Аз съм служител на тайния огън, повелител на пламъка на Анор.
Върни се в сенките!
Тъмният огън не ще ти помогне, пламък на Удун!
Не ще преминеш!
Бягайте, глупци!
Какво става, г-н Фродо?
Нищо.
Само сън.
ДВЕТЕ КУЛИ
Вижда ли се дъното?
Не гледай надолу, Сам! Продължавай!
Дръжте, г-н Фродо!
Май намерих на дъното.
Тресавища, въжета и кой знае още какво.
Неестествена работа, от началото до края.
Какво носиш тук? - Нищо.
Само малко подправки. Ако ни попадне някое печено пиле.
Печено пиле?! - Човек никога не знае.
Ех, Сам.
Много е специална. Най-хубавата сол в Графството.
Наистина е така.
Напомня ми за дома.
Не бива да оставяме въжето, някой може да ни проследи.
Че кой ще ни следи чак тук, г-н Фродо?
Жалко е да го оставяме. Подари ми го лейди Галадриел.
Истинско елфическо въже.
Но няма какво да направя. Вързах го здраво.
Няма да се развърже ей-така.
Истинско елфическо въже.
Мордор - единственото място, което не искаме да видим отблизо.
А се опитваме да стигнем там.
Но не можем.
Няма какво да се лъжем, изгубихме се.
Според мен Гандалф не е искал да идваме насам.
Той не искаше да се случват много неща, Сам.
Но те се случиха.
Г-н Фродо?
Пръстенът, нали? - Става все по-тежък.
Каква храна ни остана? - Чакай да видя.
О, чудесно.
Питки лембас... Я, гледай!
Още питки лембас!
Иначе не обичам чужда храна, но този елфически хляб не е лош.
Нищо ли не може да удави настроението ти?
Тази дъждовна буря може.
Изглежда ми странно познато.
Защото вече бяхме тук. Обикаляме в кръг.
Каква е тази ужасна воня? Сигурно сме до някое гадно блато.
Усещаш ли? - Да.
Подушвам го.
Не сме сами.
Крадците. Крадците.
Мръсни, малки крадци.
Къде е?
Те ни го откраднаха.
Безценното ми.
Ние ги мразим, проклетниците!
То си е наше, само наше. И ние си го искаме!
Това е Жилото. Вече си го виждал.
Нали, Ам-гъл?
Пусни го или ще ти прережа гърлото.
Гори! Гори ни!
Вледенява!
Гадни елфи са го плели.
Махнете го от нас! - Да млъкваш!
Няма смисъл. Всички орки в Мордор ще чуят тая врява.
Да го вържем и да го оставим.
Не! Така ще умрем!
Това и заслужаваш!
Може би заслужава да умре.
Но след като го видях, ми стана жал за него.
Ние ще слушаме, ако са добри с нас.
Махнете го от нас.
Кълнем се да слушаме. Кълнем се!
Не вярвам на твоите обещания.
Кълнем се... да слушаме господаря... на безценното.
Ще се закълнем... в безценното!
Ам-гъл. Ам-гъл.
Пръстенът е коварен. Ще те накараме да спазиш думата си.
Да... в безценното.
В безценното.
Не ти вярвам!
Долу! Долу! - Сам!
Иска да ни измами. Ако го пуснем, ще ни удуши, докато спим.
Знаеш ли пътя за Мордор? - Да.
Ходил ли си там?
Да.
Отведи ни до Черната порта.
До Портата, до Портата! Така нареди господарят.
Не! Няма да се върнем. Няма да се върнем при него.
Не могат да ни накарат насила!
Но ние се заклехме да служим на господаря на безценното.
Не. Там има само пепел, прах и жажда.
И орки, хиляди орки.
И Окото постоянно гледа ли, гледа.
Ей! Върни се!
Видя ли? Нали ти казах? Старият проклетник е избягал.
Толкова издържаха клетвите му.
Насам, хобити!
След мен!
Мери!
Закъсняваш. Господарят е нетърпелив.
Иска плъховете от Графството веднага!
Не приемам заповеди от червеи като теб.
Саруман ще получи наградата си.
Ще ги занесем навреме.
Мери!
Мери? Събуди се.
Приятелят ми е болен.
Трябва му вода. Моля ви!
Ранен, а? Да го излекуваме, момчета!
Престанете!
Не държи на пиене!
Оставете го на мира! - Защо?
И ти ли искаш от същото?
Тогава си затваряй устата.
Мери.
Здрасти, Пип.
Ранен си! - Нищо ми няма.
Само се преструвах. - Какво?
Видя ли? И ти се хвана.
Не се тревожи за мен, Пипин.
Какво подушваш?
Човешка плът.
Те ни преследват.
Арагорн.
Движение!
Ускоряват хода си.
Сигурно са ни подушили. Хайде!
Хайде, Гимли!
Три дни и нощи ги гоним. Без храна. Без сън.
Не виждаме плячката, а само следите й.
Листата на Лориен не падат напразно.
Може би са още живи.
Имат само ден преднина. Хайде.
Хайде, Гимли! Настигаме ги!
Не ме бива за дълги походи. Ние сме спринтьори по природа.
Много сме опасни на къси разстояния.
Рохан, земята на конниците.
Тук нещо не е наред.
Нещо зло дава сили на орките.
И пречи на нас.
Какво вижда елфическият ти поглед?
Урук-хаите завиват на североизток.
Отнасят хобитите в Исенгард.
Саруман.
Светът се променя.
Кой може да застане срещу армиите на Исенгард
и Мордор?
Срещу силата на Саурон и Саруман
и съюза на двете кули?
Заедно, господарю Саурон,
ще властваме над тази Средна земя.
Старият свят ще изгори в пещите на прогреса.
Ще изсечем горите.
Ще построим нов ред.
Ще подкараме машината на войната с мечове,
копия и железните юмруци на орките.
Искам да са въоръжени и готови за поход след две седмици!
Но те са твърде многобройни! Не можем да ги въоръжим навреме!
Постройте язовир, спрете реката и работете на пещите денонощно.
Нямаме достатъчно дърва за пещите.
Леса Ветроклин е точно пред вратата ни.
Изгорете го. - Да!
Ще се бием за теб.
Закълнете се.
Ще умрем за Саруман.
Конниците отнеха земите ви.
Прогониха народа ви към безплодните хълмове.
Убийци!
Върнете си земите, които откраднаха. Изгорете селата им!
Трябва само да премахнем своите врагове.
Ще започнем с Рохан.
Тези селяни твърде дълго ви удържаха. Но стига.
Еотен! Еотен!
Вземи сестра си. Само двама ще яздите по-бързо.
Тате каза на Еотен да не язди Гарулф. Много е голям за него.
Трябва да стигнеш до Едорас и да вдигнеш тревога.
Разбра ли? - Да, мамо...
Не искам да ходя, мамо!
Аз ще ви намеря там, Фреда.
Бързо!
Бягай, дете!
Рохан е готов да бъде сразен, господарю.
Теодред? Намерете сина на краля!
Мордор ще плати за това. - Тези орки не са от Мордор.
Господарю Еомер, насам!
Още е жив.
Теодред.
Синът ти е тежко ранен, господарю.
Попаднал е на засада от орки.
Ако не защитим земята си, Саруман ще я вземе насила.
Лъжеш!
Саруман Белия винаги е бил наш приятел и съюзник.
Грима.
В нашите земи свободно бродят орки.
Грабят и убиват безнаказано.
Орки с Бялата ръка на Саруман.
Защо умножаваш тегобите на един стар, угрижен ум?
Не виждаш ли?
Чичо ти е уморен от твоите брожения
и подстрекателства за война.
Подстрекателства? Кога те е купил Саруман?
С какво те подлъга, Грима?
Че ще вземеш своя дял, щом избият всички хора?
Твърде дълго следваш сестра ми. Твърде дълго обладаваш стъпките й.
Имаш остро око, Еомер, син на Еомунд... Твърде остро.
Ако дръзнеш да се върнеш в Роханските предели, ти ще умреш.
Ти нямаш власт тук.
Заповедите ти не означават нищо.
Тази заповед не идва от мен.
Тя идва от краля.
Подписа я тази сутрин.
Да дишам. Трябва да дишам.
Дишай.
Бягали са, сякаш господарите им са ги шибали с камшик.
Не можем да продължим без почивка.
Запалете огън!
Май сбъркахме, като напуснахме Графството, Пипин.
От какво е този шум?
От дърветата. - Какво?
Спомняш ли си Старата гора?
Разправяха, че във водата имало нещо, от което растели високи
и оживявали. - Оживявали?
Можели да си шепнат едно на друго.
Дори да се движат.
Умирам от глад. От три дни ядем само червив хляб.
Защо да не хапнем месо?!
Например тези двамата? Сочни са.
Те не са за ядене.
Ами краката им? Те не им трябват.
Изглеждат вкусни. - Назад, боклук!
Затворниците са за Саруман. Живи и невредими.
Живи?
Защо пък живи? Какво им е ценното?
Имат нещо. Някакво елфическо оръжие.
Господарят го иска за войната.
Те мислят, че Пръстенът е в нас.
Ако разберат, че не е така, ще ни убият.
Само по хапка, по малко от хълбоците.
Явно ще ядем месо все пак.
Пипин! Да тръгваме!
Хайде! Викайте за помощ.
Пищете! Няма кой да ви спаси.
Пипин!
Кървава зора.
Тази нощ се е проливала кръв.
Рохански ездачи, какви новини носите?
Каква работа имат елф, човек и джудже в Пределите?
Отговаряйте бързо!
Представи се, коннико, и ще ти кажа.
Бих ти отрязал главата, джудже,
ако беше малко по-високо.
Нямаше да успееш.
Аз съм Арагорн, син на Араторн.
Това са Гимли, син на Глоин, и Леголас от Горските елфи.
Ние сме приятели на Рохан и твоя крал Теоден.
Теоден вече не различава приятел и враг.
Дори собственото си семейство.
Саруман е отровил ума на краля и властва над тези земи.
Прокудиха мен и спътниците ми, защото сме верни на Рохан.
Белият магьосник е коварен.
Казват, че обикалял наоколо, предрешен като старец с качулка.
И не можем да заловим шпионите му.
Не сме шпиони. Преследваме отряд урук-хаи на запад през равнината.
Плениха двама от другарите ни.
Избихме орките тази нощ.
Не видяхте ли двама хобити с тях?
Дребни създания. Като човешки деца.
Не оставихме никой жив. Събрахме труповете и ги запалихме.
Мъртви?
Съжалявам.
Хасуфел! Арод!
Дано ви послужат по-добре, отколкото на предишните си ездачи.
Сбогом!
Потърсете приятелите си, но оставете всяка надежда.
Тя е мъртва в тези земи.
Отиваме на север!
Тяхно е.
Провалихме се.
Тук е лежал хобит.
И още един.
Пълзели са.
С вързани ръце.
Срязали са въжетата.
Побягнали са насам.
Но са ги последвали.
Коланът!
Бягай!
Отдалечават се от бойното поле...
и влизат във Ветроклин.
Ветроклин? Полудели са да влизат там!
Май му избягахме.
Ще изтръгна гнусните ви вътрешности!
Спрете!
Качи се на дърво.
Махна се.
Мери!
Ще те изкормя за радост на червеите!
Мери, бягай!
Малки орки!
То говори, Мери. Дървото говори!
Дърво? Аз не съм дърво!
Аз съм ент.
Пазач на дърветата. Пастир на гората.
Не му говори, Мери! Не го насърчавай!
Някои ме наричат Дървобрад.
И на чия страна си?
Страна? Не съм на ничия страна,
защото никой не е на моя страна, малък орк.
Вече никой не пази дърветата.
Не сме орки, а хобити!
Хобити?
Не съм ги чувал тези.
Приличате ми на хитри, малки орки!
Те носят огньове.
Те носят брадви.
Дъвчат, хапят, чупят, режат, горят!
Проклети унищожители и убийци! - Не!
Не е вярно! Ние сме хобити!
Полуръстове! - От Графството!
Може би да...
А може би не.
Белият магьосник ще знае.
Белият магьосник?
Саруман.
Видяхте ли? Изведохме ви.
Бързо, хобити, бързо!
Късмет, че ви намерихме.
Добър хобит.
Това е тресавище! Завел ни е в блато.
Блато, да, да.
Хайде, господарю. Знаем добри пътеки из мъглата.
Бързо, хобити! Да бързаме.
Намерих го. Пътя през блатото.
Орките не минават тук. Орките не знаят пътя.
Обикалят отдалеч.
Побързайте. Като сенки трябва да сме тихи.
Мразя това място. Прекалено е тихо.
Не сме видели и една птичка от два дни.
Не, няма птички за ядене.
Вкусни, крехки птички.
И ние умираме от глад!
Загиваме, безценно!
Ето, вземи.
Какво яде то? Вкусно ли е?
Опита се да ни задави!
Не можем да ядем хобитската храна!
Ще умрем от глад!
Ами умри тогава. Няма да плачем.
Жесток хобит!
Не го е грижа дали сме гладни.
Не го е грижа дали сме живи.
Не е като господаря.
Господаря го е грижа.
Господаря разбира.
Да. Безценно.
Веднъж като ни пипне...
...никога не пуска.
Не ме пипай!
Тук има мъртъвци! Мъртвешки лица във водата!
Всички мъртви. И изгнили.
И елфи, и хора, и орки.
Велика битка, много отдавна.
Мъртвите блата, да, така им викат.
Насам. Не отивайте при светлините.
Внимавайте! Или и хобитите при мъртвите ще идат
и светлинките им там ще засветят!
Фродо!
Ам-гъл? - Не следвайте светлините!
Добре ли си?
Тъй ярко.
Тъй красиво.
Безценното ни.
Какво каза? - Господарят трябва да почива.
Да събира сили.
Кой си ти? - Не бива да ни пита. Не му е работа.
Ам-гъл. Ам-гъл. - Гандалф каза, че си живял на река.
Студено е сърцето, студена е кръвта. Студено е на пътника далече от дома.
Каза, че не си живял леко.
И не вижда той добре, щом слънце и луна умре.
Преди си бил като хобитите, нали?
Нали?
Смеагол?
Как ме нарече?
Така си се казвал преди, нали?
Много отдавна.
Казвах се.
Смеагол.
Черни ездачи! - Крийте се!
Хайде, Фродо!
Бързо! Ще ни видят!
Мислех, че са мъртви. - Мъртви?
Не, те не могат да умрат.
Духовете на Пръстена... са полетели!
Те го викат.
Викат безценното.
Господин Фродо! Няма нужда. Аз съм тук.
Бързо, хобити. Черната порта е недалеч.
Кръв от орки.
Странни следи.
Толкова е задушно.
Тази гора е стара. Много стара.
Пълна със спомени...
И гняв.
Дърветата говорят помежду си.
Гимли! Свали брадвата!
Те чувстват и мислят, приятелю.
Елфите ги пробудиха. И ги научиха да говорят.
Говорещи дървета?
Че за какво толкова има да си говорят?
За състава на катеричите фъшкии?
Там има нещо.
Какво виждаш?
Идва Белият магьосник.
Не му давай да говори, ще ни омагьоса.
Трябва да сме бързи.
Вървите по следите на двама млади хобити.
Къде са?! - Онзи ден минаха оттук.
Срещнаха неочакван спътник. Това достатъчно ли е?
Кой си ти? Покажи се!
Не може да бъде.
Прости ми.
Помислих, че си Саруман.
Аз съм Саруман.
Или по-скоро Саруман такъв, какъвто трябваше да бъде.
Ти падна сразен!
През огън... и вода.
От най-долната тъмница до най-високия връх
се бих с балрога на Моргот.
Но най-сетне го погубих
на билото на планината.
После мракът ме погълна
и отнесе ме в забрава надалеч.
Звезди витаеха над мен
и всеки ден бе дълъг като живота на Земята.
Но това не беше краят.
Животът се върна в мен.
Бях изпратен обратно...
... да довърша делата си. - Гандалф.
Гандалф?
Да.
Така ме наричаха.
Гандалф Сивия. Това беше моето име.
Аз съм Гандалф Белия.
И се връщам при вас
с обрата на времето.
Първата част от пътуването свърши, но започва друга.
Трябва да стигнем бързо до Едорас.
Пътят не е кратък!
Чухме, че Рохан е сполетян от зла съдба. Кралят е болен.
Да, и болестта му е тежка.
Значи сме бягали толкова дълго за нищо?
И ще оставим бедните хобити тук
в тази ужасна, тъмна, влажна, бъкаща от дървета...
Искам да кажа, очарователна, твърде очарователна гора...
Не е случайност, че Мери и Пипин са дошли във Ветроклин.
Тук отдавна спи една могъща сила.
Мери и Пипин ще бъдат като малките камъчета
от които започва лавината в планината.
Поне в едно не си се променил, стари приятелю.
Все още говориш с гатанки.
Ще се случи нещо, което не е ставало от древността...
Ентите ще се пробудят
и ще осъзнаят силата си. - Сила?
О, чудесно. - Спри да се терзаеш, Гимли.
Мери и Пипин са в безопасност.
Всъщност много повече от вас.
Новият Гандалф мърмори повече и от стария.
Това е един от Меарите, освен ако очите ми не са омагьосани.
Сребърната грива.
Той е господар на всички коне
и бе мой приятел през безброй опасности.
О, калина моя,
видях те в летен ден
и оттогаз покоя
е твърде чужд за мен.
Какво хубаво стихотворение!
Има ли още много? - Бру-ра-рум. Не бързай.
За вас може и да е много.
Домът ми е в дълбините на леса,
в подножието на планината.
Обещах на Гандалф да ви пазя.
И ще ви сложа на сигурно място.
Смятам, че и следващото ще ви хареса. Сам го съчиних.
Под покрив от листа
дърветата заспиват
дълбоко в съня
те хубости откриват.
Ела при мен,
ела при мен.
Че таз земя е най-добра.
Спете, малки хобити.
Не се ослушвайте в нощта.
Спете чак до утрото.
Аз имам работа в гората.
Трябва да повикам мнозина. Мнозина трябва да се отзоват.
Над Ветроклин е паднала Сянка.
И скоро всички лесове ще увехнат.
Зловещата сянка от Изток добива форма.
И Саурон няма да търпи друг господар.
От върха на Барад-дур Окото му наблюдава безспирно.
Но все още не е толкова могъщ, че да не се страхува.
Гризе го съмнение. Слуховете са достигнали до него.
Наследникът на Нуменор е жив.
Саурон се страхува от теб, Арагорн.
Страхува се от това, в което можеш да се превърнеш.
Така че ще удари хората с всичка сила.
Ще използва марионетката си Саруман, за да унищожи Рохан.
Войната е неизбежна. Рохан трябва да се защити
и тук е първото предизвикателство, защото Рохан е слаб и ще падне.
Умът на краля е поробен от древната магия на Саруман.
Магьосникът го държи в желязна хватка.
Саурон и Саруман затягат примката.
Но въпреки цялото им умение, ние имаме едно предимство.
Пръстенът остава скрит.
И това, че искаме да го унищожим не им хрумва дори и насън.
И така оръжието на врага се приближава към Мордор,
носено от един хобит. С всеки ден то е все по-близо
до огъня на Съдбовния връх. Сега трябва да се уповаваме на Фродо.
Всичко зависи от неговата бързина и потайност.
Не се разкайвай, че си го оставил.
Фродо трябва да извърши този подвиг сам.
Той не е сам.
Сам е с него.
Така ли? Наистина ли? Чудесно.
Много, много добре.
Черната порта на Мордор.
Олеле.
Татко щеше да ни подреди, ако ни видеше сега.
Господарят нареди да го заведа до Мордор.
И добрият Смеагол го направи, както нареди.
Така е.
Значи бяхме дотук. Не можем да преминем.
Вижте! Портата. Отваря се!
Виждам път надолу.
Господарю!
Не те карам да идваш с мен, Сам. - Знам, г-н Фродо.
Съмнявам се елфическите наметала да ни предпазят там.
Сега! - Не!
Господарю, не! Ще те хванат!
Не му го занасяй.
Той иска безценното.
Постоянно го търси.
И безценното иска да се върне при него.
Но не бива да му го даваме.
Не! Има и друг път, по-таен, по-мрачен.
Защо не каза по-рано? - Защото господарят не попита.
Намислил е нещо. - Има и друг вход към Мордор?
Да. Има пътека...
...и стълби. И накрая...
...тунел.
Той ни доведе дотук, Сам. - Не, г-н Фродо.
Удържа на думата си.
Не.
Води ни, Смеагол. - Смеагол е добър и ще помогне.
Ей?
Дървобрад?
Къде е отишъл? - Снощи сънувах прекрасен сън.
Имаше едно голямо буре пълно с билки.
И ги изпушихме всичките. А после...
...ти стана лошо.
Бих дал всичко за една лула от "Стария Тоби"
Чу ли?
Ето пак!
Нещо не е наред. Съвсем не е наред.
Май каза нещо... на езика на дърветата.
Не, не съм. Само се протягах.
Станал си по-висок!
Кой? - Ти!
От кого? - От мен!
Че аз винаги съм бил по-високият. - Пипин, всички знаят, че съм аз.
Ти си по-ниският от двама ни.
Моля ти се! Колко си висок? Три стъпки? Най-много?
Докато аз съм три стъпки и два пръста.
Даже три пръста.
Три стъпки и три пръста.
Нещо е станало с теб.
Мери, недей! Недей да пиеш!
Дървобрад каза да не пиеш.
И аз искам! - Може да е опасно!
Върни ми я. Мери!
Какво става? Хвана ме за крака!
Мери!
Помощ!
Махай се! Не бива да се събуждаш!
Яж земя, пий вода, копай дълбоко.
Заспивай.
Махай се. Хайде, гората се събужда!
Вече не е безопасно.
Дърветата са полудели.
В сърцата им тлее гняв.
Мислите им са черни. Омразата им е силна.
Ще ви наранят, ако ви хванат.
Останахме твърде малко.
Твърде малко енти, за да ги наглеждаме всичките.
Защо има толкова малко енти, след като живеете толкова отдавна?
Няма ли деца-енти?
Ужасно отдавна не са се раждали енти-деца.
Защо? - Изгубихме своите ентруги.
О, съжалявам. От какво умряха? - Умрели? Не са умрели.
Изгубихме ги.
И не можем да ги намерим.
Дали не сте виждали ентруги в Графството?
Аз поне не съм.
А ти, Пип?
Как изглеждат?
Вече не си спомням.
Едорас и златният палат Медуселд.
Тук живее Теоден, кралят на Рохан,
чиито ум е покорен.
Саруман властва над крал Теоден.
Господарю, синът ти... е мъртъв.
Господарю?
Чичо?
Няма ли да идеш да го видиш?
Нищо ли няма да направиш?
Внимавайте с приказките. Тук не сме добре дошли.
Сигурно е умрял през нощта.
Каква трагедия за краля -
да изгуби единствения си наследник.
Разбирам, че ти е трудно да го преживееш.
Особено сега, когато брат ти те изостави.
Остави ме сама, змия такава!
Но ти си сама.
Кой знае какво си мълвяла в мрака.
В среднощните безсъния,
когато животът ти се е свивал
и стените на спалнята са приближавали към теб
като капан към обградена сърна.
Тъй красива.
И тъй студена.
Като бледо пролетно утро,
което още задържа зимния хлад.
Думите ти са отрова.
В гробищата е по-весело.
Не мога да те пусна с оръжие при краля, Сиви Гандалф.
Така е заповядал Грима.
Жезълът ти.
Не можеш да вземеш патерицата на един старец.
Господарю, идва Гандалф Сивия.
Пак носи лоши вести. - В последно време гостоприемството
в двореца ти е западнало, кралю Теоден.
Той не е добре дошъл.
Защо да съм гостоприемен към теб,
Гандалф Буревестнико?
Добре казано, господарю.
Този фокусник отново идва твърде късно.
Зловест го наричам аз. Лош гост лоши вести носи.
Мълчи. Дръж си раздвоения език зад зъбите.
Не съм преминал през огън и смърт, за да разменям обиди с глупав червей.
Жезълът му. Казах ви да му вземете жезъла.
Теоден... сине на Тенгел...
твърде дълго си седял в сенките.
На твое място бих мирувал.
Чуй ме!
Освобождавам те... от магията.
Тук нямаш сила,
Сиви Гандалф.
Ще те изтегля, както се вади отрова от рана, Саруман!
Почакай!
Ако изляза, Теоден ще умре.
Не успя да убиеш мен. Не ще убиеш и него.
Рохан е мой.
Върви си!
Теб те познавам.
Еовин.
Гандалф?
Подишай отново чистия въздух, приятелю.
Само мрачни сънища сънувам напоследък.
Ръката ти ще си припомни старата сила по-лесно,
ако хване меч.
Аз ти служих вярно, господарю.
С твоите магии щеше да ме превърнеш в сакато животно!
Не ме отпращай!
Не, кралю! Остави го.
Заради него е пролята достатъчно кръв.
Махнете се от пътя ми!
Привет, кралю Теоден!
Къде е Теодред?
Къде е синът ми?
Еланор.
Това цвете расте само над гробовете на предците ми.
Сега ще цъфти над моя син.
Уви, живеем в злощастно време,
когато младите погиват, а старите изгниват.
Не исках да дочакам деня, в който ще рухне родът ми.
Не си виновен за смъртта на Теодред.
Никой родител не бива да погребва детето си.
Той беше силен приживе.
Духът му ще открие пътя до домовете на предците ти.
Нападнали са без предупреждение. Били са без оръжие.
Дивите изгарят всичко в Западните предели -
къщи, кошари, дървета.
Къде е мама?
Това е само намек за ужаса, който ще ви стовари Саруман.
Сега е станал още по-силен, защото се страхува от Саурон.
Посрещни го в открита битка.
Отдалечи го от жените и децата. Трябва да се сражаваш.
На север вече яздят 2000 твои мъже. Еомер ти е верен.
Хората му ще се върнат да се бият за краля си.
Сигурно са вече на 300 левги оттук.
Еомер не може да ни помогне.
Знам какво искаш, но няма да причиня смъртта на още хора от моя народ.
Няма да рискувам открита война.
Войната вече започна, независимо дали я искаш.
Последният път, когато проверих,
крал на Рохан все още беше Теоден, не Арагорн.
И какво е решението на краля?
По заповед на краля градът се евакуира!
Ще поемем към крепостта в Шлемово усое.
Не носете съкровища! Вземете само храна!
Шлемово усое! Бягат в планината, а трябва да останат и да се бият.
Кой ще ги брани, ако не кралят?
Постъпва, както смята за редно. Долината ги е спасявала преди.
От тази теснина не се излиза. Теоден влиза в капан.
Мисли, че ги отвежда в безопасност, но ще предизвика клане.
Теоден има силна воля, но ме е страх за него.
Страх ме е за бъдещето на Рохан.
Той ще има нужда от теб, Арагорн.
Народът на Рохан ще има нужда от теб.
Защитата трябва да издържи.
Ще издържи.
Сивия скитник. Така ме наричаха преди.
Бродя по тази земя вече триста човешки живота и пак нямам време.
Но ако имам късмет, това пътуване няма да е напразно.
Чакайте ме в зори на петия ден.
На разсъмване погледнете на изток.
Тръгвай!
Този кон е наполовина див, господарю. Оставете го.
Казва се Брего.
Беше на братовчед ми. - Брего?
Имаш господарско име.
Бях чувал за магията на елфите...
Но не очаквах да я видя у един скиталец от Севера.
Говориш като тях самите.
Отгледан съм в Ломидол
и живях там известно време.
Пуснете го на свобода.
Вече е видял предостатъчно битки.
Гандалф Белия.
Гандалф Глупака!
Нима се опитва да ме сплаши с отскорошната си вяра?
С магьосника имаше още трима.
Елф, джудже и човек.
Вониш на кон.
Човекът...
От Гондор ли беше? - Не, от Севера.
Май беше от дунеданските скиталци.
Бедно облечен.
Но пък носеше странен пръстен.
Две змии с изумрудени очи.
Едната хищна, а другата увенчана със златни цветя.
Пръстенът на Барахир.
Значи Гандалф Сивия си мисли, че е открил наследника на Исилдур.
Изгубеният крал на Гондор. Какъв глупак!
Родът на краля се прекърши отдавна.
Няма значение. Светът на хората ще падне.
Всичко ще започне в Едорас.
Готов съм, Гамлинг. Доведи ми коня.
Това не е поражение.
Ще се завърнем.
Добре въртиш меча.
Жените тук го владеят отдавна. Невъоръжените също падат от оръжие.
Не ме е страх от смърт или болка. - А от какво те е страх, милейди?
От клетка.
От живот в затвор, докато от навик и старост забравя за решетките
и за доблестта която безвъзвратно съм загубила.
Ти си дъщеря на крале,
жена-воин от Рохан.
Мисля, че съдбата ти ще е различна.
Теоден няма да остане в Едорас.
Там е уязвим и го знае.
Очаква атака срещу града.
Ще избягат в голямата крепост на Рохан - Шлемово усое.
Но пътят през планините е опасен.
Ще се забавят. С тях ще има жени и деца.
Изпрати уаргите.
Ей, миризливецо, не се отдалечавай толкова!
Защо го правиш?
Постоянно го обиждаш. И му се караш.
Защото...
Защото той е такъв, г-н Фродо - лъжец и измамник.
Интересува го само Пръстена.
Нямаш представа какво му е причинил и продължава да му причинява.
Искам да му помогна, Сам. - Защо?
Защото трябва да повярвам, че може да се върне.
Не можеш да го спасиш, г-н Фродо. - Какво знаеш ти? Нищо!
Извинявай, Сам. Не знам защо го казах.
Аз знам. Заради Пръстена.
Видях те, не сваляш очи от него.
Не ядеш. Почти не спиш.
Той те е завладял.
Трябва да се бориш. - Знам добре какво трябва.
Пръстенът е поверен на мен. Той е моя задача! Моя! Само моя!
Не се ли чуваш? Знаеш ли на кого приличаш?
Искаме го.
Трябва ни.
Трябва да вземем безценното.
Те го откраднаха от нас.
Гадните малки хобити.
Лоши, лукави, лъжливи.
Не. Не и господаря.
Да, безценно. Ще те измамят, ранят, лъжат!
Господарят ми е приятел.
Ти нямаш приятели. Никой не те обича.
Не те слушам!
Ти си лъжец и крадец.
Не!
И убиец.
Махни се! - Да се махна?
Мразя те.
Къде щеше да бъдеш без мен?
Аз спасих нас двамата. Оцеляхме само заради мен.
Вече не.
Какво каза?
Сега господарят се грижи за нас.
Нямаме нужда от теб.
Какво? Махай се...
и не се връщай повече!
Не! Махай се и не се връщай.
Махай се и не се връщай!
Ние му казахме да се махне
и той се махна, безценно!
Махна се! Махна се! Сега Смеагол е свободен!
Виж! Виж какво намери Смеагол!
Младички са. Сочнички. Вкуснички.
Да... Яж. Яж!
Остави го, ще повърне от това.
Зайците не се ядат така.
Какво прави?
Глупав, дебел хобит!
Разваля всичко!
Какво да им разваля? Те са кожа и кости.
Да имахме малко картофи.
Какво е "картофи", безценно?
Какво е? - Картофи.
Вариш ги, мачкаш ги, правиш яхния.
Пържат се идеално с прясна рибка.
Дори ти няма да откажеш. - Ще откажем и още как.
Само разваляш рибката.
Дай ни я сурова и да мърда още,
пък яж си гадните картофи.
Ти си неспасяем.
Г-н Фродо?
Какви са тези? - Слуги на Саурон.
Викат ги в Мордор.
Черният господар събира всички армии.
Скоро ще бъде готов.
За какво? - За своята война.
Последната война, която ще потопи света в Мрака.
Трябва да побързаме. Хайде, Сам.
Господин Фродо! Виж!
Земеслони!
Никой няма да ми повярва.
Смеагол?
Забавихме се твърде много.
Побързай, Сам.
Чакайте! Ние сме невинни пътници!
По тези земи няма пътници. Само слуги на Черната кула.
Бързаме по тайни дела.
Онези, които твърдят, че са против врага, не бива да ни спират.
Врага?
Неговото чувство за дълг изглежда не е по-слабо от твоето.
Чудиш се как се казва
и откъде идва.
И дали наистина е зъл в сърцето си.
И какви лъжи или заплахи са го отвели толкова далеч от дома.
Ако само си беше останал там
да живее в мир.
Войната ще погуби всички ни.
Вържете им ръцете!
Вярно, не се срещат много женски джуджета.
Всъщност те така приличат на нас по гласа и лицата си,
че често ги бъркат с мъже.
Заради брадите.
А от това пък произтича грешното убеждение, че няма джуджета-жени.
И че джуджетата никнат от дупки в земята,
което, разбира се, е невъзможно.
Всичко е наред! Не се страхувайте! Беше нарочно.
Отдавна не съм виждал племенницата си да се усмихва.
Беше още момиченце, когато убиха баща й.
Сразен от орките.
Тя видя как майка й се поддаде на мъката.
После я оставиха сама да се грижи за своя крал в сгъстяващата се тъма.
Обречена да прислужва на старец, който трябваше да я обича като баща.
Гимли.
Не бих могъл. Наистина.
Направих яхния. Не е кой знае какво, но е топла храна.
Благодаря.
Вкусна е.
Чичо ми разказа нещо странно.
Каза, че си се бил редом с Тенгел, моя дядо.
Но трябва да греши.
Крал Теоден има дълга памет. Тогава още беше малко момче.
Значи си поне на шестдесет?
Седемдесет? Не може да си на осемдесет!
Осемдесет и седем.
Ти си дунеданец.
Наследник на Нуменор, благословен с дълъг живот.
Разказват, че твоята раса отдавна е изчезнала.
Останали сме неколцина. Северното кралство бе погубено.
Извинявай. Яж, моля те.
Светлината на Вечерницата никога не помръква.
Мога да я подаря на когото искам.
Заедно със сърцето си.
Заспивай.
Спя.
Това е сън.
Значи е хубав сън.
Спи.
Веднъж ми каза,
че този ден ще дойде.
Това не е краят... а началото.
Трябва да отидеш с Фродо.
Това е твоят път.
Все още не виждам пътя си.
Той вече е начертан пред теб.
Не можеш да страниш от него вече.
Арвен...
Ако не вярваш на друго...
повярвай на това...
повярвай в нас.
Къде е тя?
Жената, която ти е подарила този камък?
Времето ни тук изтича.
Времето на Арвен изтича.
Пусни я. Остави я да отплава на запад,
да отнесе любовта към теб в Безсмъртните земи
и така тя няма да умре.
Но ще остане само спомен.
Няма да оставя дъщеря си да умре тук.
Тя остава, защото още има надежда. - Остава заради теб.
Но мястото й е с нашия народ.
Така ли се сбогуваш с мен?
Мислеше ли, че ще се измъкнеш незабелязан в зори?
Няма да се върна.
Подценяваш уменията си на воин. Ще се върнеш.
Не говоря за смърт в битка. - А за какво?
Имаш шанс за друг живот...
далеч от войната, тъгата, отчаянието.
Защо казваш това?
Аз съм смъртен. А ти си от народа на елфите.
Беше само сън, Арвен.
Нищо повече.
Не ти вярвам.
Това е твое.
Беше подарък.
Задръж го.
Господарю?
Отплава към Безсмъртните земи с останалите от нейния народ.
Какво става?
Хама? - Не съм сигурен.
Уарги!
Разузнавач.
Какво става? - Уарги! Нападат ни!
Махнете ги оттук!
Ездачи - начело на колоната.
Качвайте ме на коня. Аз съм ездач.
Отведи хората в Шлемово усое, бързо. - Мога да се бия.
Направи го заради мен.
След мен!
Напред! В атака! - Стойте в ниското!
Така! В атака! - Не се делете!
Цункай брадвата, красавецо.
Този се брои за мен!
Миризливец.
Арагорн!
Арагорн?
Говори и ще те убия безболезнено.
Той е... мъртъв.
Малко падна от скалата.
Лъжеш!
Качете ранените на коне.
Вълците на Исенгард ще се върнат. Оставете мъртъвците.
Хайде.
Най-сетне! - Ето го - Шлемово усое!
Спасени сме!
Пристигнахме благополучно, милейди. Благодарим ти.
Мамо! - Еотен! Фреда!
Къде са останалите? - Само тези успяхме да спасим.
Занесете всичко в пещерата. - Сторете път за краля!
Сторете път за Теоден! Сторете път за краля!
Толкова малко се върнахте?
Спасихме народа си.
Но платихме с цената на много животи.
Милейди.
Господарят Арагорн... Къде е?
Падна убит.
Изтеглете всички войски зад стената.
Затворете портите и сложете постове.
А които не могат да се бият? Жените и децата?
Да влязат в пещерите.
Саруман е полудял да мисли, че може да ни надвие тук.
Шлемово усое има един недостатък.
Външната стена е от масивна скала,
но на дъното има тесен проход,
малко по-голям от канал.
Възможно ли е огън да надвие камък?
Как може да се събори стената?
Ако стената падне, ще падне и Шлемово усое.
Дори да я сринем, ще трябват безброй войници.
Хиляди, за да превземат крепостта.
Десетки хиляди. - Но не съществува такава сила.
Надига се нова сила.
Победата е близо.
Тази нощ
ще напоим земята с кръвта на Рохан!
Към Шлемово усое!
Избийте всички до един!
На война!
Нека зората не изгрее повече за хората!
Виж, на юг нещо гори. - Винаги нещо гори
тези дни в Исенгард. - Исенгард?
Беше време, когато Саруман обикаляше из моите гори.
Но сега мисли само за метал...
...и машини.
Той не обича вече живите неща. - Какво е това?
Армията на Саруман. Войната е започнала.
Нека те пази силата на Валарите.
Брего.
Арвен.
Време е.
Корабите отплават за Валинор. Тръгвай, преди да е късно.
Аз вече избрах.
Той няма да се върне.
Защо оставаш, когато няма надежда?
Винаги има надежда.
Дори Арагорн да оживее, пак ще бъдете разделени.
Дори да победи Саурон, да стане крал
и да сбъдне мечтите ти,
ще трябва да вкуси горчивината на смъртта.
От меч или от старост
Арагорн ще умре.
И ти няма да намериш утеха...
...никаква утеха след смъртта му
Той ще умре...
Ще стане бляскав образ на човешките крале
от древността, когато светът беше млад.
А ти, дъще моя...
ще останеш сама в мрак и съмнение
като в зимна нощ, когато не греят звезди.
Ще останеш тук...
свързана завинаги с тъгата си под умиращите дървета,
докато светът не се промени
и не изтекат всичките дълги години на твоя живот.
Арвен.
Тук няма нищо за теб...
... освен смърт.
Не обичаш ли и мен?
Обичам те, татко.
Силата на врага расте.
Саурон ще използва марионетката си Саруман,
за да унищожи народа на Рохан.
Насъскал е Исенгард.
Окото на Саурон се обръща към Гондор -
последното свободно кралство на хората.
Ще ги нападне бързо...
Той усеща, че Пръстенът е близо.
Силата на Носителя чезне.
Фродо започва да разбира в сърцето си,
че тази задача ще му струва живота.
Ти го знаеш.
Прозрял си го.
Беше риск, който всички поехме.
Мракът се сгъстява и силата на Пръстена расте.
Той се стреми с всички сили да се върне в ръцете на хората.
Защото те най-лесно се изкушават от силата му.
Младият войник от Гондор трябва само да протегне ръка
и да вземе Пръстена, за да сложи край на света.
Толкова е близо. Толкова е близо до целта си.
Саурон ще властва над всички живи същества,
дори ако това е краят на света.
Времето на елфите... свърши.
Да оставим ли Средна земя да посрещне съдбата си?
Да ги оставим ли сами?
Какво ново? - Саруман е нападнал Рохан.
Хората на Теоден избягали към Шлемово усое.
Но трябва да пазим своите граници. Орките се придвижват.
Саурон събира армия. Черната порта гъмжи от зли хора от Изтока и Юга.
Колко са? - Няколко хиляди. Но прииждат още.
Кой покрива реката на север? - 500 души от Осгилиат.
Ако нападнат града, няма да го удържим.
Саруман напада от Исенгард.
А Саурон от Мордор.
Скоро хората ще трябва да се бият на два фронта. А Гондор е слаб.
Саурон ще ни нападне скоро.
И свирепо.
Знае, че не можем да дадем отпор.
Хората ми казват, че сте шпиони на орките.
Шпиони? Я чакайте малко!
Ако не сте шпиони, какви сте?
Говорете!
Ние сме хобити от Графството.
Казвам се Фродо Бегинс, а това е Сам.
Лична охрана? - Негов градинар!
А къде е потайният ви приятел?
Онова заблудено същество. Грозновато ми се видя.
Няма друг с нас.
Тръгнахме от Ломидол със седмина спътници.
Загубихме един в Мория, а двама бяха от моя народ.
Имаше и джудже, елф и двама мъже от рода на хората -
Арагорн, сина на Араторн, и Боромир от Гондор.
Ти си приятел на Боромир?
Да... Аз му бях приятел.
Имам лоша вест за теб - той е мъртъв.
Мъртъв? Как? Кога?
Надявах се ти да ми кажеш, след като сте били заедно.
Ако нещо е станало с Боромир, трябва да ни кажеш.
Преди шест дни реката довлече бойния му рог.
Беше разцепен на две.
Но освен това го почувствах и в сърцето си.
Той ми беше брат.
Боромир!
Преди този град беше перла в короната на нашето кралство.
Дом на светлина, красота и музика.
И отново ще бъде такъв!
Нека армиите на Мордор да узнаят това:
земята на моя народ никога вече няма да падне във вражески ръце!
Град Осгилиат отново е във властта на Гондор!
За Гондор! - За Гондор!
Хубава реч. Кратка и по същество.
Така остава повече време за пиене!
Отваряйте бъчвите! Хората са жадни!
Запомни този ден, малко братче.
Днес животът е хубав.
Какво? - Той е тук.
Не може ли да си отдъхнем? - Къде е?
Къде е най-доблестният син на Гондор? Първородното ми чедо?
Татко!
Разказват, че си сразил врага без чужда помощ.
Преувеличават. Фарамир също ми помогна.
Но ако не беше Фарамир, този град все още щеше да е непокътнат.
Не ти ли се доверих да го пазиш?
Щях, но бяхме твърде малобройни. - А, твърде малобройни.
Пусна врага вътре по своята прищявка.
Винаги очерняш името ми.
Не е нарочно.
Никога не си благодарен, а той изпълнява твоята воля.
Той те обича, татко. - Не ми говори за Фарамир.
Знам за какво става и то не е много.
Имаме по-спешни задачи.
Елронд от Ломидол е свикал военен съвет.
Не казва защо, но аз знам.
Носят се слухове, че е открито оръжието на врага.
Единственият Пръстен.
Гибелта на Исилдур. - Попаднал е в ръцете на елфите.
Всички ще се опитат да го вземат: хора, джуджета, магьосници.
Не бива да го позволяваме. То трябва да дойде в Гондор.
Гондор. - Знам, че е опасно.
Пръстенът ще се опита да поквари сърцата на слабите духом.
Но ти си силен. А нуждата ни от него е голяма.
Нашата кръв се пролива, нашите хора загиват.
Саурон изчаква подходящ момент. Събира нова армия.
Ще се върне. И когато го стори, ще бъдем безсилни да го спрем.
Трябва да отидеш.
Донеси ми този дар.
Трябва да бъда с хората си, а не в Ломидол.
Ще се възпротивиш на баща си? - Ако някой трябва да отиде,
изпрати мен. - Теб?
А, ясно. Възможност за Фарамир да покаже от какво е направен.
Няма да стане. Мога да доверя тази задача само на брат ти.
Който няма да се провали.
Запомни този ден, малко братче.
Фарамир!
Открихме третия.
Елате с мен.
Там долу.
За влизане в Забраненото езеро се полага смъртно наказание.
Очакват моето нареждане.
Да стрелям ли?
Скала, вода - приятно хладно е.
Ний имаме едно желание - сочна рибка да си хванеме...
Чакай.
Съдбата му е свързана с мен.
И моята - с него.
Той е наш водач.
Нека да сляза при него, моля ви.
Смеагол... Господарят е тук.
Ела, Смеагол.
Довери се на господаря.
Ние трябва да тръгваме?
Трябва да вярваш на господаря. Следвай ме.
Ела.
Ела. Добър Смеагол. Точно така.
Не го наранявайте! Смеагол, не се съпротивлявай. Чуй ме.
Господарю!
Стига.
Накъде ги водиш?
Кажи ми!
Смеагол?
Защо плаче то, Смеагол?
Лоши хора ни бият.
Господарят ни измами.
Разбира се.
Казах ти, че е лукавец.
Казах ти, че е лъжец.
Господарят е наш приятел.
Наш приятел.
Господарят ни предаде.
Не! Не е негова работа!
Остави ни на мира!
Мръсни малки хобити! Те ни го откраднаха!
Не, не. - Какво са откраднали?
Безценното ми!
Трябва да се махнем оттук. Ти върви. Върви сам, можеш да избягаш!
Използвай Пръстена, Фродо. Само веднъж.
Сложи го. Стани невидим!
Не мога.
Ти беше прав, Сам.
Опита се да ме предупредиш, но...
Съжалявам.
Пръстенът ме надвива, Сам.
Ако го сложа, той ще ме открие.
Ще ме види.
Г-н Фродо...
Значи това е отговорът на гатанката.
Ето ни в дивото -
двама полуръстове срещу цял отряд мои войници.
И Пръстенът на Силата е на една ръка от мен.
Ето възможност за Фарамир, предводител на Гондор,
да покаже от какво е направен.
Не!
Спрете! Оставете го на мира!
Не разбираш ли?
Той трябва да го унищожи! Затова отиваме в Мордор!
При Огнената планина!
Нападнали са Осгилиат. Викат подкрепления.
Моля ви! Толкова му е тежко!
Няма ли да му помогнете?
Пригответе се за тръгване.
Пръстенът отива в Гондор.
Жив е! - Къде е? Сторете път! Ще го убия!
Ти си най-хитрият и безразсъден късметлия, когото познавам.
Жив да си, приятелю! - Гимли, къде е кралят?
Закъсня.
Изглеждаш ужасно.
Голяма войска, казваш?
Опразнили са цял Исенгард. - Колко са?
Поне десет хиляди. - Десет хиляди?
Това е армия, създадена с една-едничка цел -
да унищожи света на хората.
Ще пристигнат преди мръкване.
Нека дойдат!
Искам всички мъже и момчета готови за битка преди мръкване.
Ще покрием подстъпите и портата отгоре.
В тази крепост никога досега не е стъпвал вражески крак.
Това не са прости, глупави орки.
Това са урук-хаи.
Носят тежки брони и големи щитове.
Водил съм много войни, джудже.
Знам как да опазя крепостта си.
Ще се разбият в стената като прибой в скалите.
Ордите на Саруман ще грабят и палят, но са го правили и преди.
Ще засеем наново, ще построим нови къщи.
Зад тези стени... ще ги надживеем.
Те не идват да унищожат реколтата.
Те искат да избият хората, до последното дете.
Какво ме съветваш да направя? Погледни хората ми.
Смелостта им виси на косъм.
Ако това е краят, то нека той бъде такъв,
че да го запомнят всички.
Изпрати ездачи. Нека да потърсят помощ.
И кой ще дойде?
Елфи? Джуджета?
Не всички имаме приятели като твоите.
Старите съюзи се разпаднаха.
Гондор ще се отзове.
Къде беше Гондор, когато падна Запада?
А когато враговете ни обградиха?! Къде беше...
Не, господарю Арагорн.
Тук сме сами.
Жените и децата - в пещерите. - Трябва ни време.
Нямаме време. Войната започна.
Затворете портата.
Ентите отдавна не се занимават
с войните на хората и магьосниците...
Много отдавна.
Но сега ще стане нещо,
което не се е случвало...
... много отдавна.
Ентски сбор. - Какво е това?
Събрание.
И кой се събира?
Букове. Дъбове. Кестени. Ясени.
Добре, добре. Дошли са много.
Сега трябва да решим дали ентите ще воюват.
Бързо! В пещерите!
Не се бавете!
Ще разположим резервите зад стената.
Така ще помагат на стрелците ни над портата.
Арагорн, трябва да си починеш.
Няма полза, ако едва се държиш на крака.
Арагорн!
Ще ме изпратят с жените в пещерите.
Това е достойна задача. - Да пазя децата, да чистя и готвя.
Къде е славата в това? - Идва време, когато доблестта
няма да получава прослава. Към кого ще се обърнат хората тогава?
Нека дойда с теб. - Това решение не зависи от мен.
Но ти не заповядваш на другите да останат!
Те се бият редом с теб, защото не искат да те оставят.
Защото те обичат.
Съжалявам.
Земеделци, ковачи, коняри...
Не стават за войници.
И повечето са твърде стари. - Или твърде млади.
Погледни ги. Страхът наднича през очите им.
И нищо чудно. Само триста... срещу десет хиляди!
Тук ще се бранят по-добре, отколкото в Едорас.
Не могат да спечелят тази битка.
Всички ще умрат! - Тогава ще умра като един от тях!
Остави го, приятелю... Остави го.
Всеки селянин, който може да върти меч, е в оръжейната.
Господарю?
Кой съм аз, Гамлинг?
Нашият крал, господарю.
А вярваш ли на своя крал?
Вашите хора, господарю,
ще ви последват във всичко докрай.
Във всичко докрай.
Къде са конят и ездачът?
Къде е рогът, който зове за бой?
Отидоха си като дъжда в планината.
Като вятъра в тревата.
Дните им завършиха на Запад.
Зад хълмовете...
... в сенките на мрака.
Как се стигна до това?
Бавят се цели часове.
Вече трябва да са решили нещо.
Решили? Не.
Точно си казахме...
"Добро утро".
Но вече стана нощ!
Нямате цяла вечност!
Не бързай.
Нямаме време!
Бързо! На външната стена!
Дай ми своя меч.
Как се казваш? - Халет, син на Хама, господарю.
Хората казват, че няма да доживеем утрото.
Че няма надежда.
Хубав меч.
Халет, сине на Хама...
Винаги има надежда.
Досега ти се доверихме и ти не ни подведе. Прости ми.
Нямах право да се отчайвам.
Няма за какво да ти прощавам, Леголас
Да имахме малко време да я оправят.
Малко ми е тясна в кръста.
Това не е рог на орки.
Извикай краля! Отворете портата!
Как е възможно?
Нося ти вест от Елронд в Ломидол.
Някога между хората и елфите имаше съюз.
Тогава се сражавахме и умирахме заедно.
Идваме да почетем този съюз.
Добре си дошъл.
Гордеем се, че отново ще се сражаваме до хората.
Можеше да избереш по-добро място.
Приятелю, да се надяваме, че късметът ти ще издържи до сутринта.
Приятелите ти са до теб, Арагорн. - Дано са тук и сутринта.
Не показвайте милост,
защото няма да я получите!
Какво става там? - Да ти разкажа ли?
Или да ти донеса сандък?
Задръжте!
Започна се.
Готови за стрелба!
Бронята им е по-слаба на врата и под ръцете.
Стреляйте!
Улучиха ли нещо? - Залп сега!
Стреляйте! - Стреляйте!
Дайте ги насам!
Стълби! - Добре!
Мечове!
Леголас! Вече свалих двама! - Аз съм на 17-я!
Няма някакъв остроух да ме надминава!
Деветнадесет!
Мери!
Постигнахме съгласие.
Да?
Казах на ентите как се казвате
и всички се съгласиха,
че не сте малки орки.
Е, това е хубаво.
Ами Саруман? За него решихте ли нещо?
Не бързай, Мериадок.
Да не бързам? Нашите приятели са там.
Имат нужда от нас! Не могат да се сражават сами!
Сражения? О, да.
Те са важни за всички нас.
Но трябва да разбереш, млади хобите,
че на езика на старите енти отнема много време да кажеш нещо,
а ние никога не казваме нищо,
което не си струва
дългото време за казване.
Седемнадесет! Осемнадесет!
Деветнадесет! Двадесет!
Двадесет и един!
Пътеката!
Това ли е всичко?
Свършиха ли ти фокусите, Саруман?
Убий го, Леголас!
Убий го!
Подпрете портата!
Задръжте ги!
Арагорн!
Гимли!
Атака!
Ентите не могат да спрат тази буря.
Ще трябва да я надживеем, както винаги сме правили.
Това ли решихте?!
Тази война не е наша.
Но вие сте част от този свят!
Нали?
Моля ви, помогнете!
Трябва да направите нещо!
Ти си млад и смел, Мериадок.
Но участието ти в тази легенда свърши.
Върви си у дома.
Може би е прав, Мери.
Нямаме работа тук. Не е по силите ни.
Че с какво можем да помогнем?
Имаме си Графството. Да се връщаме у дома.
Огньовете на Исенгард ще достигнат
и ще изгорят горите на Графството.
И всичко добро и зелено на този свят ще изчезне.
Няма да има Графство, Пипин.
Арагорн! Върни се в крепостта!
Изведи хората си оттам!
Към крепостта!
Назад към крепостта! Халдир!
Към крепостта!
Какво правите? Защо спирате?
Халдир!
Подпрете портата!
Задръжте ги!
Към портата! Готови!
Сторете път!
Не можем да ги удържим вече!
Задръжте ги! - Колко време ти трябва?!
Колкото може повече.
Гимли!
Дървета! Подпрете портата!
Хайде, ще се справим с тях.
Много е далеч.
Хвърли ме!
Какво? - Не мога да прескоча! Хвърли ме!
Само не казвай на елфа! - Нито дума, обещавам.
Залостете портата! - След мен, към барикадата!
Пазете си гърба!
Дайте още насам! - По-нагоре!
Оставете портата!
Гимли! Арагорн! Изтегляйте се!
Арагорн!
Изтегляйте всички!
Изтегляйте ги!
Назад! Назад!
Пробиха стената! Изтегляйте се!
Назад! - Изтегляйте се!
Бързо! Вкарай ги вътре!
В крепостта!
Ще ви оставя на западния край на гората.
Оттам ще можете да се приберете на север у дома.
Чакай! Спри!
Обърни се!
Остави ни на юг. - На юг?
Но така ще минете покрай Исенгард.
Точно така.
Ще се промъкнем незабелязано край Саруман.
Колкото по-близо до опасността - по-безопасно. Ще го изненадаме.
Нищо не разбирам.
Но пък... вие сте мънички Сигурно си прав.
Значи на юг!
Дръжте се, деца на Графството!
Много обичам да ходя на юг.
Някак е като да вървиш по нанадолнището.
Полудя ли? Ще ни хванат.
Не, няма... Не и този път.
Виж!
Осгилиат гори!
Мордор е дошъл.
Пръстенът няма да спаси Гондор.
Той може само да унищожава.
Моля те. Пусни ме.
Бързо!
Фарамир! Трябва да ме пуснеш!
А имаше едно семейство мишки,
които се качваха по мен и ужасно ме гъделичкаха.
Все се опитваха да стигнат, където...
Много от тези дървета ми бяха приятели.
Познавах ги още от фиданки.
Съжалявам, Дървобрад. - И всички те имаха глас.
Саруман!
Магьосник е - би следвало да знае!
Няма достатъчно проклятие
на никой от езиците на елфи, хора, енти,
за това предателство!
Виж! Дърветата тръгнаха!
Накъде отиват? - Имат работа с орките.
Тази вечер имам работа в Исенгард -
със скалите и камъните.
Елате, приятели.
Ентите отиват на война.
Нищо чудно да ни е последната.
Последният боен марш на ентите.
Орките превзеха източния бряг. Многобройни са.
До довечера ще ни прегазят.
Г-н Фродо?
Той го вика, Сам. Окото му се е вторачило в мен.
Дръж се, Фродо. Ще се справиш...
Заведете ги при баща ми.
Кажете му, че Фарамир му праща велик подарък -
оръжие, което ще обърне тази война.
Да ти кажа ли какво стана с Боромир?
Да ти кажа ли как умря брат ти?
Искаше да вземе Пръстена от Фродо, а се бе клел да го пази!
Опита се да го убие! Пръстенът подлуди брат ти!
Внимавайте!
Г-н Фродо?
Те са тук.
Дойдоха.
Назгули!
Стой тук. Не се показвай.
Скрийте се!
Превзеха крепостта. Всичко свърши.
Каза, че няма да я превземат, ако я пазят твоите хора.
Те още я пазят. Измират, за да я защитят.
Влизат!
Вече минаха портите!
Няма ли друг начин жените и децата да излязат от пещерите?
Няма ли друг път?
Има един изход - към планините.
Но няма да стигнат далеч. Урук-хаите са твърде много.
Жените и децата - към планините.
Барикадирайте входа! - Толкова много смърт.
Как да устоим на тази сляпа омраза?
Да излезем заедно.
Да излезем и да ги посрещнем.
За смърт и слава.
За Рохан.
За твоя народ.
Слънцето изгрява.
Чакайте ме в зори на петия ден.
На разсъмване погледнете на изток.
Да.
Рогът на Шлем Тежкорък
ще отекне в Дола
за последен път.
Нека извадим мечовете си заедно в този час.
Събуди се, гняв!
Настана време за гибел и кървава зора!
Напред, Еорлинги!
Гандалф!
Крал Теоден е сам.
Не е сам... Роханци!
Еомер! - За краля!
Добър удар.
Разбийте бента!
Пуснете реката!
Пипин, дръж се!
Дръжте се, малки хобити.
Какво правиш?
Къде отиваш?
Аз съм.
Твоят Сам.
Не помниш ли твоя Сам?
Няма да се справя, Сам.
Знам.
Всичко е сбъркано. Изобщо не биваше да сме тук.
Но дойдохме.
Както в истинските приказки.
Онези, наистина важните.
Пълни с мрак и опасности.
И понякога не искаш да знаеш края,
защото няма как да е хубав.
Как да се оправи света, след като са станали толкова много злини?
Победа! Победихме!
Но накрая винаги отминава...
Черната сянка... Дори мракът не е вечен.
И идва нов ден.
И когато слънцето изгрее, ще свети все по-ярко.
Запомняш точно тези приказки, които са важни,
макар да си толкова малък, че не разбираш защо.
Но аз вече разбирам, г-н Фродо.
Сега знам защо.
Героите в тези приказки
имат много възможности да се откажат, но не го правят.
Те продължават,
защото вярват в нещо.
А ние в какво вярваме, Сам?
Че на този свят има добро, г-н Фродо.
И си струва да се бориш за него.
Мисля, че най-сетне се разбираме, Фродо Бегинс.
Знаеш законите на тази страна, законите на баща си.
Ако ги пуснеш, животът ти не струва нищо.
Значи не струва нищо.
Пуснете ги.
Не влизайте в гората! Пазете се от дърветата!
По последни сметки...
Четиридесет и двама. - Четиридесет и двама?
Не е лошо за остроух елфически принц.
Аз, от своя страна, съм си добре с моите 43-ма.
Четиридесет и трима. - Вече беше мъртъв.
Мърдаше. - Мърдаше,
защото бях забил брадвата си в гръбнака му!
Не изглежда много щастлив, а? - Съвсем не, Мери.
Ами, сигурно гледката отгоре всъщност не е лоша.
О, да. Кулата си я бива.
И слугите били на ниво.
Какво правиш? - Нищо.
Светът пак си е какъвто беше. - Не, не е. Умирам от глад.
Дано имаш късмет да откриеш нещо вкусно.
Сигурно ще има само умрели плъхове и мухлясал хляб.
Килерът на Саруман!
Южна околия
Не мога да повярвам! - Не може да бъде!
Обаче е така! - Хобитски билки!
Най-добрите в Южната околия.
Прекрасно. По едно буре на човек.
Чакай. Да го поделим ли с Дървобрад?
Да делим?
Не. Не.
Горящи растения и прочие. Няма да ни разбере.
Може да му се падат братовчеди.
Ясно.
"Не бързай".
Точно така.
Ба-рум.
Това са старите канали. Минават под реката до края на града.
Там ще се скриете в гората.
Капитан Фарамир...
Показахте от какво сте направен, господарю. От най-доброто.
Графството сигурно наистина е велика страна,
щом и градинарите се радват на такава почит.
Накъде ще поемете, когато стигнете гората?
Ам-гъл казва, че има пътека,
която минава покрай Минас Моргул и се изкачва в планините.
Кирит Унгол?
Така ли се казва? - Не.
Не!
Да. - Фродо...
казват, че в проходите над Минас Моргул дебне черна прокоба.
Не бива да поемате натам! - Няма друг път.
Господарят казва, че трябва да отидем в Мордор и ще опитаме.
Трябва.
Тръгвай, Фродо. Целият род на хората ти желае успех.
Благодаря.
Дано смъртта те застигне незабавно, ако ги предадеш.
Хайде, побързай.
Г-н Фродо не искаше онези Скиталци да те наранят.
Нали знаеш?
Опитваше се да те спаси. - Да ме спаси?
Не му се сърди.
Прости и забрави. - Не, не му се сърдя.
Да, господарю.
Добри хобити. - Много мило от твоя страна.
Гневът на Саурон ще бъде ужасен, а ответният удар няма да закъснее.
Битката за Шлемово усое завърши.
Но започва войната за Средна земя.
Сега цялата ни надежда е в двама малки хобити
някъде в пустошта.
Дали някога ще има песни и приказки и за нас.
Дали ще казват: ''Дай да чуем онази за Фродо и Пръстена.''
А аз ще казвам: "Тази ми е от любимите."
"Фродо е бил много смел, нали, тате?"
"Да, момчето ми. Най-известният хобит в света. А това говори много."
Да, но забравяш един от основните герои - "Сам Смелчагата".
Разкажи ми повече за Сам.
Без него Фродо нямаше да стигне далеч.
Не ми се подигравай, г-н Фродо. Аз говорех сериозно.
Аз също.
"Сам Смелчагата".
Смеагол? Хайде, няма да те чакаме. Идвай!
Господарят. Господарят се грижи за нас.
Господарят не ни нарани.
Господарят ни излъга.
Не карай Смеагол това!
Беден, беден Смеагол.
Господарят ни предаде.
Лош, лукав, лъжлив.
Трябва да му извием малкия врат.
Да го убием! Убием! Да убием и двамата!
Тогава ще си вземем безценното
и ние ще бъдем господар!
Но дебелият хобит ще разбере.
Той ни гледа с четири очи.
Тогава ще му ги извадим.
Ще го ослепим, ще го накараме да пълзи.
Да, да, да.
Ще убием и двамата.
Да. Не! Не!
Много е опасно. Много е опасно.
Къде отиде?
Ам-гъл, къде си? - Смеагол?
Може да оставим тя да го направи.
Да, тя да го направи.
Да, безценно, тя ще го направи.
А щом ги убие, ще си го вземем.
Щом ги убие.
Хайде, хобити! Има още много!
Смеагол ще ви покаже пътя. След мен.