A NETFLIX BEMUTATJA
A LEGFRISSEBB HÍREK
GYŰJTEMÉNYES FELOLVASÁS JEFFERSON KYLE KIDD KAPITÁNY ÁLTAL
WICHITA FALLS, ÉSZAK-TEXAS, 1870
- Jó estét, hölgyeim és uraim! - Jó estét!
Öröm ismét önök közt lennem itt, Wichita Fallsban.
A nevem Jefferson Kyle Kidd kapitány,
és avégett volnék itt, hogy megosszam önökkel a nagyvilág híreit.
Na mármost…
Köszönöm.
Tudom, milyen itt az élet. Dolgoznak látástól vakulásig.
Újságolvasásra nemigen jut idejük. Igaz?
Nos, majd én elvégzem a feladatot.
És talán így, ha csak egy estére is, de nem fog főni a fejünk a bajaink miatt,
és meghallgatjuk, micsoda változások forgatják fel a világot.
Kezdjük helyben!
Helyi lapunk, a Houston Telegraph
tudósított február hónap elsején a következőkről:
„Az agylázjárvány válogatás nélkül szedi áldozatait
úgy Észak-Texasban, mint a Panhandle régióban.
A kórság két hónapja alatt
kilencvenhét lelket szólított magához az Úr.”
A szövetségi híreket illetőleg a Dallas Herald jelenti,
hogy Texas államunk delegációja a fővárosban…
- Tessék. - Lekötelez.
TEXAS NEMET MOND! EZ A VIDÉK A FEHÉREKÉ
Hé, te!
Hé!
Megállj!
Nem foglak bántani!
Gyere ide!
Ne harapj, te!
Ki vagy te?
Hogy hívnak?
Haza.
Haza akarok menni.
Ezt nem értem.
Nem beszélem a kajovák nyelvét.
Gyere!
Gyere csak!
Semmi baj.
Gyere!
Nem maradhatsz az erdőben.
Add a kezed!
Ezek az indián ügynökségtől vannak.
Johanna Leonberger.
Ez lenne a neved?
Johanna?
Itt meg mi történt?
- Nézd meg a másik oldalt is! - Prezentálná a hűségesküjét?
Hol szolgált, kapitány?
Harmadik texasi gyalogezred. 1865. május 26-án tettük le a fegyvert.
Pisztolya van?
Nincs, uram.
Csak sörét.
Itt az áll, San Antonió-i. Mi dolga erre?
Híreket olvasok fel városról városra.
A Vörös-folyóhoz igyekeztem, akkor láttam meg.
Úgy vélem, a kislányt szállíthatta éppen a szövetség hatóságokhoz.
Úgy látom, az indiánok közt élt.
Ezek az ügynökségi papírjai. Az imént bukkantam rájuk.
Lóra!
- A papírok rendben vannak. - Mit kezdjek a gyerekkel?
Vigye a folyóhoz! Ott gondjuk lesz rá.
Tehát, a katonák találtak rád három hete,
amikor kisöpörték a kajovákat Montague megyéből.
Köztük éltél elrablásod óta, azaz hat éve,
amikor is az indiánok a családodra támadtak a dombságban.
Szent ég!
„Anyja, apja és nővére…”
Maradjunk az elhunytnál! De van egy nénéd és egy bácsikád.
A környéken élnek most is.
Castroville mellett.
Éppen oda vittek volna.
Ismerem a helyet.
A háború előtt arrafelé laktam.
Sok német él arrafelé.
Tudsz németül?
Emlékszel a…
Emlékszel a német családodra?
Amint megvirrad,
keresünk valakit, aki hazavisz.
Jól van. Te is.
Gyere! Semmi baj!
Bocsássanak meg, elveszett gyerek!
Gondom akadt a kölyökkel!
Elnézést! Örök hálám. Elveszett gyerekre bukkantam.
- Ezzel mit kezdjek? - Ennyit tehetek.
Köszönöm.
- Mi dolga van itt? - Az indián ügynöküket keresem.
Fent van északon, a folyónál. A rezervátumban.
Nos, tudja, rábukkantam erre a gyerekre,
és a hadnagy, aki az úton őrjáratozott, utasított, hogy hozzam magukhoz.
- Mit kezdjek vele? - Haza kell vinni az övéihez.
Az ügynök három hónap múlva jön. A csellengők hozzá tartoznak.
Magának kell elvinnie.
Uram, az nem fog menni.
A munkám miatt városról városra járok. Nem vihetem magammal.
Ide hallgasson!
Vár az ügynökre, vagy magával viszi. Nekem mindegy.
Haladjunk, kérem!
Következő!
VEGYESKERESKEDÉS
- Mindig öröm magát látni, kapitány! - Üdvözlöm, Simon!
Válthatnék pár szót magával és Mrs. Boudlinnal?
Természetesen, uram!
Szóval három hónap? És addig mit kezd vele?
Megvárjuk az ügynököt.
Elég vad teremtésnek nézem.
Dehogy, csak fél.
Óvatosan, kedvesem!
Ne menjen túl közel hozzá!
Nos, gyermekem,
nekem sok a tennivalóm. Ezek a remek emberek majd gondodat viselik.
Barátok.
Érted, gyermekem?
A keservit, Kidd, ez a lány egy árva szót sem ért a beszédünkből!
Nagyon hálás vagyok.
Nos, kezdjük a Carthage Banner helyi híreivel!
„Elsüllyedt egy komp a Vörös-folyó Timbers gázlójánál.
A vízállás még mindig túl magas az átkeléshez.
A folyópart egészen az Elm-patakig víz alatt van.”
Mert a jenki katonáknak rangon aluli besárazni a talpukat!
Jól mondja!
Nos, a Clifton Record ezen vidékre váró, meglehetős változásokról számol be,
melyeknek kihatásuk lesz mindenféle utazásra.
A címlapon ez áll:
„A Pacific vasúttársaság bizottságának mai gyűlésén megszavazásra került,
miszerint a Missouri-, Fort Scott-és Gulf-vonalakat
egy, a kansasi határtól egészen a texasi Galvestonig futó,
új vasútvonalban egyesítik.
Ez lesz az első vonal, ami indián rezervátumon halad át.”
Térjünk rá a szövetségi hírekre!
- „Ulysses S. Grant elnök…” - A pokolba vele! Mészáros!
„…utasításba adta Texas törvényhozásának,
hogy az Egyesült Államok Alkotmányának 13., 14. és 15. kiegészítését ratifikálják
az Unióba való visszatérés engedélyezése végett.
Ezen kiegészítésekben olvasható a rabszolgaság eltörlése…"
Soha! Nemet mondunk rá!
„…az egykori rabszolgák szavazati jogának garantálása
és a háborús adósság visszafizetése.”
Én erre nemet mondanék.
És kijelentem, hogy Texas az első! Pokolba a kiegészítésekkel!
Nem fogom valami gazdag jenki kedvéért rokkanásig dolgozni magam Texasban!
- Ajánlom, hogy vigyázzanak a szájukra! - Maguk is!
Eleve mit keresnek itt?
A rézbőrűekkel nem törődnek, nem járőröznek.
Nem felügyelik a gázlókat.
Bezzeg a déli népeket verni van érkezésük!
Jól van, hallom.
- Menjenek vissza, ahonnan jöttek! - Értem.
Az északi kékek nem segítenek sokat.
Cserébe sokat kérnek.
Mind szenvedünk.
Mindenki.
De úgy vélem, mindenkinek megvan a maga szerepe.
Nem csak az esőzés,
az indiánok és az északi kékek okoznak gondot az utakon.
Én magam is tanúja voltam Wichita Fallsból jövet.
Bizony.
Mind szenvedünk.
Nehéz idők ezek.
- Nagyra értékelem, köszönöm. - Köszönöm.
- Lekötelez. - Köszönöm.
- Köszönöm a figyelmet.
Elnézést! Bocsássanak meg!
Eltűnt.
Kicsim! Gyermekem!
Hol vagy?
Egy zsoltárt énekeltem neki. Egy pillanatig nem figyeltem, és tessék.
A lovak itt vannak. Nem juthatott messze.
- Bárhol lehet ebben az átkozott erdőben. - Gyermekem!
Gyere elő!
- Ott a folyó előttünk! - Itt vagyunk maga mögött!
Kislány, merre vagy?
Hol vagy?
Váljunk szét!
Igenis, kapitány úr!
Várjatok!
Várjatok meg!
Ne menjetek el!
Ne hagyjatok itt!
Gyertek vissza!
Ne!
Ne hagyjatok itt!
Johanna!
Johanna! Nem biztonságos!
Ne menjetek el!
Hátra! Johanna!
Le a földre!
Örvénylő Víz és Háromfoltos lánya vagyok!
Gyertek vissza!
Fektessük le!
Bőrig ázott.
Ezzel a gyerekkel csak a baj van.
Így, bele a vakvilágba?
Én mondtam, hogy vad. Nem mondtam?
Kérem, Mr. Boudlin!
De hát ez az igazság!
Elég ránézni, és tudja az ember.
Átok ül ezen a gyermeken.
A fenébe is, kapitány úr, mit kezd majd vele?
Hazaviszem.
Én találtam rá. Az én dolgom.
Biztos ebben, kapitány úr?
Castroville úgy 650 kilométerre van innen.
Megváltoztak az utak azóta, hogy erre élt.
A kislány eltévedt.
Otthon van a helye.
Hadd maradjon éjszakára! Mire virrad, visszatérek.
Rég nem járunk vele, de semmi baja.
Van fegyvere?
Egy kispuska.
Én megtartottam az enyémet Palmito után.
Maga nagyobb hasznát veszi.
Húsz töltényem is van hozzá.
Hamarosan visszahozom.
Ne fáradjon!
Kapitány úr!
Miért teszi ezt?
Johanna!
Bedugjuk a karunkat! Úgy, ni. Ez az.
Meg is vagyunk. Gyere szépen!
Így, ni. Istenemre, milyen csinos teremtés vagy!
Engem ugyan nem érdekel, mit viselsz.
Hat nap, mire ezen az úton Dallasba érünk.
Utána átvágunk Texason a dombvidékig.
Pár hétbe beletelik.
Megállunk pár helyen felolvasni. A költségeink fedezésére.
Nehogy bajba kerülj!
A telepesek indiánokat ölnek a földjükért, azok meg telepeseket, mert elveszik tőlük.
Ha jól sejtem, erről tudnál mesélni.
Egyébiránt a nevem Kidd kapitány.
Kapitány.
Te pedig Johanna.
Te, Johanna.
Örülök, hogy megismerhetlek, efelől kétséged ne legyen!
Ez itt a szalonna.
Sütök pár szeletet.
Egy „kérem” igazán nem ártana.
Ez a dolgok rendje.
Az kávé.
Erős, mint a lórúgás, nem igaz?
Hozzá lehet szokni.
Az cukor.
Ez már jobban ízlik, ugye?
Óvatosan azzal!
Jó, ennyi elég lesz.
Elég, ha mondom!
Hé!
Látod a szavakat a papíron?
Sorban egymás után nyomtatva?
Ha összefűzöd őket,
kész is a történet.
Történet.
Történetek.
Csak tessék!
Ő a feleségem.
San Antonióban él.
Hozok még vizet.
Ide menjen, ha meg akar gazdagodni!
Nemzetünk kettébe szakadt! Amerikának egységesnek kell lennie!
Texas nemet mond!
Isten színe előtt mondom én nektek,
hogy ennek a nagyszerű nemzetnek
gyógyulnia kell!
Mrs. Gannett.
Üdv, Kidd!
A magáé?
Kap fizetséget, hogy hazaszállítja, vagy szívjóságból teszi?
Nem kapok érte semmit. De ismerem az utat.
De ha van két üres szobája, kivenném.
Szobám, nos, az volna.
Köszönöm.
Köszönöm, asszonyom.
Nem.
Nem szokásunk kézzel enni. Mi…
Figyelj! Látod ezt?
Kanál.
Így eszünk.
Kanállal.
És nem éneklünk.
Az asztalnál nem.
Mit bámulnak? Nem láttak még gyereket enni?
Hogy hívják?
Johanna.
Nem beszéli a nyelvünket.
Akkor milyet beszél?
Kajovát.
Üdvözöllek.
Barát vagyok.
Te vagy Johanna?
A nevem Kabóca. Nem tudom, ki az a Csohanna.
Mi az? Mit beszél?
Azt mondja, nem a nevén szólítja. Kabóca a neve.
Nos, mostantól pedig Johanna.
Johanna Leonberger.
Ez a férfi…
Hazavisz téged.
Nincs otthonom. Felégették a katonák, amikor elhurcoltak.
A kajova családod?
Mind meghaltak.
Azt mondja, nincs otthona.
És a kajova családja sincs már meg. Látja a haját?
Levágják, ha gyászolnak.
Ez a gyermek kétszer is elárvult.
Megmondaná neki, hogy a rokonaihoz viszem?
- A Castroville környékén élő nénjéhez. - Kidd, gőze sincs, hogy ez mit jelent.
Nos, ők az egyetlenek, akik befogadják.
Nincs másutt hely neki. Senkinek nem kell.
Egy másik otthonba visz.
Castroville felé veszélyes útra kelni.
Tudomásom van róla.
Mr. Gannett is azon az úton járt…
mielőtt elment Kaliforniába.
Talán vissza sem akart jönni.
Nem tudom, hogyan kell gondját viselni egy gyereknek.
Türelmem sem volt hozzá, és szükségem sem volt rá.
Még életben van, nem? Az is valami.
Kezd belefáradni az utazásba?
Nem alszom már olyan jól, mint régen.
Látom.
De nem ülhet a történetei felett egész álló éjjel.
Mihez kezd, ha hazavitte?
Lehet, hogy megyek tovább délnek.
Beállok egy galvestoni hajóra, ledolgozom az utat.
Megnézem azokat a távoli vidékeket,
amikről felolvasok a népeknek.
Mikor járt otthon legutóbb?
Lassan öt éve már annak.
Castroville San Antonio irányában van.
Úgy igaz.
Nem kéne már visszamennie?
Rendbehozni a dolgokat vele?
Ahogy elnézem magát…
nemigen van más választása.
Jó estét! A nevem Jefferson Kyle Kidd kapitány,
és nagy megtiszteltetés, hogy ismét Dallasban lehetek.
Nyüzsgő város, maguk elfoglalt népek,
szóval nem húznám az időt.
Tegnapi érkezésemet követően összegyűjtöttem a friss lapokat,
hogy olyan olvasmányokra leljek,
melyek egy időre elfeledtetik velünk a bajainkat.
A Times harmadik oldalán hozza…
Kapitány úr, egy szóra!
A nevem Almay.
Ők az üzlettársaim.
- Örvendek, Mr. Almay. Uraim. - Örömömre szolgált a felolvasása.
- Kiűzte a bűnös gondolatokat a fejemből. - Köszönöm.
Hol szolgált, kapitány?
Gyalogság. Harmadik texasi ezred. Maga?
Én az első ezredben, Észak-Virginiában.
Nem sok értelme volt. Nincstelenek vívták a gazdagok háborúját.
Minket meg otthagytak a sárban.
Ahogy én látom, nem a magunk javáért harcoltunk.
Későre jár, Mr. Almay. Térjen a tárgyra!
A lényeg, hogy nekünk is meg kell élnünk valamiből, nem?
Látva, hogy egyedül utazik,
volna egy üzleti ajánlatom magának.
A lányt illetően.
Mit akar vele?
Mennyit kér érte?
A gyermek nem eladó.
Wichita Fallsnál szabadult az indiánoktól.
- Mr. Almay, maga igen jól tájékozott. - Az értékes hírek mindenüvé eljutnak.
Adunk 50 dollárt!
Legyen akkor 100! Megnyugtatom, hogy a lány is megkapja a fizetségét.
Ilyen hóka bőrrel mindenképpen.
Gondolom, maga ezt testközelből is tapasztalta.
- Micsoda söpredék! - Ha akarjuk, elvisszük fizetség nélkül.
- Elég ebből! - Mi ez a felfordulás?
Magát az Úr küldte, uram! Helyi kereskedők vagyunk.
A gyermek jóléte miatt aggódunk. Mi lesz vele egy idegen karmaiban?
Az a megbízatásom, hogy vigyem el délre, a rokonságához. A papírjai és az esküm.
Lássam a kezedet!
Kapitány úr!
- Megvan? - Igen.
Vigye a lányt, és jó utat!
- Lóduljatok! - Mozgás!
Jelentsék be őket!
- Még találkozunk, kapitány! - Lódulj!
Hallja?
Amint végzek a kékekkel, maga következik!
- A neve? - J. G. Almay.
Lakhely?
Polk Street 12., Dallas, Texas.
Itt írja alá!
Kapitány!
Gyí!
Erre!
Gyerünk!
Szállj le!
Ugye, mondtam, hogy eljövök magáért?
- Menj! - Nem megmondtam?
Gyere!
Mozgás!
Magasabbra! Gyere!
Utánuk!
Hahó, kapitány úr! A kora ellenére jól bánik a fegyverrel!
De nem fáradt már bele ebbe az egészbe?
- Segíts! - Nem törte meg a háború?
Kár lenne magáért, míg ha akarja, csatlakozhatna hozzánk!
Ebben a világban csak páran szedik meg magukat,
a többieknek a maradék jut.
Mi a fene?
Az istenit!
Menj! Vidd a lovakat, és menj!
Majd én lövök. Te csak menj!
- Kapitány! - Nem, ezzel nem megyünk semmire.
Látod? Madárra való. Madárra, érted?
Használja az eszét!
Megéri meghalni érte?
Menj!
Menekülj, míg tudsz!
Mi a válasza, kapitány? Csupa fül vagyok.
Mr. Almay!
Meglehetősen
kényelmetlen helyzetbe hozott!
Hogy szándékszik ezt megoldani?
Úgy vélem, mindenkinek jut egy rész, nekem meg kettő!
Tekintettel arra, amit az üzlettársammal tett, ugyebár.
Elfogadható ajánlatnak vélem!
Mit akar, mit tegyek?
- Adja át a lányt! - Ne, Johanna, ne!
- Nem a pénzünk kell nekik. Hanem te! - Kapitány!
- Ugyan már, tán halálra csikolna minket? - Hát, még nem állapodtunk meg semmiben!
Mert elfogyott a lőszere, és már csak söréttel tud pukkantgatni.
Igazam van, kapitány úr?
Rendben, Almay!
- A fenébe is, egyezzünk meg! - Hát jó!
Leteszem a fegyveremet erre a sziklára, itt.
Tegyen maga is így!
Ez itt az én pisztolyom! Hadd lássam a magáét!
Most teszem le éppen!
Itt az enyém!
- A tízcenteset! - Kapitány, bumm?
Bumm, bumm.
Clay mindjárt előbújik.
Üdvös lenne, ha maga is így tenne!
Rendben!
Bukj le!
Az Isten verje meg!
Ebbe piszkosul belerondított!
Úgy tűnik, ismét ellentétes oldalra kerültünk.
Magam is úgy vélem.
Nos, kapitány úr, úgy látom, nekem kell magáért mennem.
Gyere!
A kapitány csodás dolgot tett
Három kéz
Három ellenség meghalt
A villámlása győzelmet hozott
Látod azt? Látod a madarat?
„Madár”.
Igen, az.
Jól mondod.
Gu-dó.
„Gu-dó”.
Gu-dó.
A „gu-dó” madarat jelent?
- Gu-dó. - „Gu-dó”.
- Aungopih. - Bölény.
Ha már ilyen ügyes vagy:
szúrós fügekaktusz.
„Fügekaktusz”. De akad itt boróka is.
És zsálya is.
- Széj-dzsa. - „Széj-dzsa”?
- Széj-ó-dzsa. - Aha, zsálya. Igen.
Igen, nagyon jó illata van.
- „Jó”. - Aha.
Mit tudsz még megtanítani a kajova nyelvből?
- Dom. - „Dom”.
Az meg mi?
Dom.
A föld. Jól van.
- Pahn. - Felhő?
Az ég.
Mindkettő, egyben? Dom? Da?
Ezek szerint ez egy szellem,
egy lélegzet.
Egy kör.
Számunkra mindez inkább egyenes vonalhoz hasonlít.
Egy vonalhoz.
„Vo-nall”.
Az lesz az, „vo-nall”. Mind a prérin haladunk előre.
Egyenes vonalban.
A helyünket keresve.
És amikor megtaláljuk, felszántjuk. És bevetjük. Egyenes vonalakban.
Bizony.
Ügyes vagy.
„Üdes faty.”
„Üdes faty.” Úgy ám.
„Sehr gut, Onkel.” Ez németül van.
Deutsch.
Emlékszel másra is?
Mi másra még?
Mire? Mi az?
Magasságos ég!
Ne gondolj rá! Ne foglalkozz vele!
Felejtsd el!
Ezen az úton mindketten szembenézünk a démonainkkal.
Jó napot, uraim!
Zárva az út.
Csak az léphet Erath megyébe, akinek dolga van ott.
Ez a törvény?
Mostantól biztosan.
Nincs semmi értékes a szekéren.
Hogy hívják, uram?
Kidd. Jefferson Kyle Kidd kapitány.
És mi hozta a környékre, kapitány?
A hírek. Felolvasom a híreket bárkinek,
akinek van tíz centje és ideje rá.
Nahát.
Nahát, nahát.
Van némi sérülés a szekerén.
Olcsón vettem.
Benne volt az árban.
Nos,
lyuk az újságjaiban is van bőven.
Erath megyéről nem írnak egy betűt sem.
Pedig történt itt egy s más, ugye, fiúk?
Bizony.
- De itt nyoma sincs. - Pedig nem tétlenkedtünk.
Elintéztük a mexikóiakat meg a rézbőrűeket is. Az utolsó szálig.
Mr. Farley egy csomó indiánnal végzett.
Meg is skalpolta mindet.
Erath megyében új világot építünk.
De erről nem írnak.
A hírek nem jutottak el másfelé.
Ezen könnyen segíthetünk. Tartsunk egy felolvasást itt és most!
Mit szól hozzá, hírvivőkém?
Gyerünk, mozgás!
Mosd ki a vért!
Ne bámészkodj, a kezed járjon!
Ha itt végez, hozzátok be a városba!
Minden bölény meghal
És döntenünk kell
A sarkunkra álljunk, vagy elbukjunk
Mit is dolgozik Mr. Farley?
- Mr. Fa… - Ahhoz magának semmi köze.
- Magát hogy hívják? - John Calley.
Mr. Farley rokona magának, John?
Jaj, dehogyis. Mr. Farley, rokonom? Ugyan! Tommy az volt, de ő már nincs.
Mindenesetre Mr. Farley-nak dolgozom.
Mi lett Tommyval?
Mr. Farley lelőtte.
Mert lármázott és kérdezősködött.
A fejébe vett mindenfélét, de nem tudta ott tartani.
Nagy szája volt, meg kell adni.
Ezt olvastasd fel vele!
Kapitány úr!
Mr. Farley azt mondta, ezt olvassa fel.
„A BÖLÉNYEK KIRÁLYA”
Tíz cent? Tíz cent?
- Tíz cent? - Tessék.
Tíz cent?
Maga, uram!
Jó estét, hölgyeim és uraim! A nevem…
A nevem Jefferson Kyle Kidd kapitány.
Mr. Farley szívélyes invitálására jöttem,
hogy felolvassam maguknak a híreket.
Kedves gesztusként kaptam egy példányt az Erath Journal című lapjából.
Nekem úgy tűnik, Mr. Farley rendkívül elfoglalt úriember.
Szerkesztő, kiadó, üzletember és törvényhozó.
És maguk, remek emberek, mind neki dolgoznak.
- Igen. - Így igaz.
Mindennek ellenére
ennek nincs hírértéke.
Inkább megpróbálnám valami mással
lefoglalni magukat.
A Harper's Illustrated egyik cikke
egy elszigetelt kisvárosról, a pennsylvaniai Keel Runról szól.
- Ebből baj lesz. - Hadd olvasson!
Keel Run nem sok mindenről ismert. Maguk nem is hallhattak róla, mert…
Nos, északon van, miért is hallottak volna?
Keel Run nemzetünk ezernyi kisvárosának egyike,
melyet a többség verítéke épített, hogy a kisebbség uralhassa.
Keel Run nem olyan, mint Durand.
Keel Run nem bölényben utazik, hanem szénben.
A lakosai, magukhoz hasonlóan,
hajnalban kelnek minden reggel,
majd lemennek a föld mélyébe, egy szénbányába.
„Február 11-ének délelőttjén
a város lakói közül 37-en éppen műszakban voltak,
de mielőtt az óra délután egyet ütött, Keel Runban fordult a szerencse.
A bánya, maga a szénbánya,
lángra kapott.”
Egy tucat bányász egy pillanat alatt meghalt.
Még heten nem sokkal később.
De nem azért vagyok itt, hogy ezekről a szegény párákról
vagy a bánya tulajdonosáról meséljek, aki a bányászok biztonságára fittyet hányva,
puccos házában üldögélve számolgatta
a munkások által termelt vagyonát. Nem, Isten ments!
Én arról a tizenegy munkásról fogok mesélni, akik túlélték…
Halljuk!
…azt a szörnyű tüzet.
Arról a tizenegy férfiról, aki megküzdöttek a sorssal.
Mondja csak!
Úgy emlékszem, kapitány úr, arra kértem, hogy az Erathból olvasson.
Nos, Mr. Farley,
úgy véltem, ezek az emberek szívesen hallanának az Erathen túl létező világról.
Csak egy alkalommal, Mr. Farley.
Vegye szépen elő az Erathet, és abból olvasson, kapitány!
Olyasmit, amit a népek hallani akarnak.
Mi lenne, ha szavaznánk felőle?
Igen!
- Mi lenne, ha mégsem? - Na mármost!
Olvassak Mr. Farley Erath Journaljából,
vagy meséljem tovább a Keel Run-i bányászok történetét?
A történetet!
A bányászokra szavazok!
Keel Run? Hát, legyen!
Aznap ők tizenegyen halálos ellenséggel néztek farkasszemet…
Eredj, és állítsd le! Most rögtön!
- Mozgás! - Mindent el akartak venni tőlük.
- Vége a műsornak, emberek! - A civilizációjuk tartóoszlopait.
- Ennyi volt, hallják? - A sötétben is képesek voltak összefogni!
Ők tizenegyen felvették a kesztyűt.
- Oszoljanak! - Minden ellenük szólt.
- A szabadságért küzdöttek. - Neked ez vicces?
Elkaptam!
Johanna!
Kapitány!
- Menjenek innen! - Oszoljanak!
Lovak.
Csak olvasnia kellett volna.
Választhattak, Mr. Farley.
Akkor olvasson most!
Fogalma sincs, milyen itt az élet.
Mexikóiak, feketék, indiánok…
A kisujját nyújtja nekik,
de azonnal elvágják a torkát, ha elfordul.
Vége a háborúnak, Mr. Farley.
Előbb-utóbb abba kell hagyni a harcot.
Úgy lesz…
amint már csak mi maradtunk.
Gyerünk, kapitány, talpra!
Felállni!
Olvasna nekem, kapitány?
Ne!
Szeretem a történeteit.
Én mondom,
soha nem hallottam még olyat, hogy valaki hírolvasásból él.
Mint látja, nem hoz jól a konyhára.
Akkor meg minek csinálja?
Nyomdász a szakmám,
volt egy nyomdám San Antonióban.
Újságokat nyomtattunk.
Aztán jött a háború.
És amikor vége lett, nem maradt semmim.
Mindent elvesztettem.
Új életet kellett kezdenem.
Nyomtatni már nem tudok, de felolvasni igen.
És ezt teszem azóta is, városról városra.
Van családja?
A feleségemet San Antonióban hagytam.
Valóban?
Víz.
Nos, megjöttünk, John Calley.
Jól van.
Nos, akkor…
Magukkal is mehetnék.
Hallottam a dombságról.
Kajova föld.
Ha megtalálják, megölik.
A vasút arra van, John.
Menjen, és élje az életét!
Legalább a pisztolyt vegye el!
Én bármikor kerítek egyet.
Az ő érdekében.
Mondja, kapitány úr,
azok a föld alatt rekedt bányászok
tényleg legyűrték a tüzet, és kijutottak?
Igen, így történt.
Itt áll az újságban.
Azt a mindenit!
Hát ez aztán már valami.
- Sok szerencsét magának, John! - Köszönöm!
Gyí!
Sok szerencsét!
Megtanítanál a dalra, amit énekelni szoktál? Ami úgy szól, hogy…
Tudják, hogy itt vagyunk.
A főcsapáson kell maradunk.
Főcsapás!
Erre!
Mi menni!
Erre semmi szükség.
Már nincsenek itt.
„Su-hanna” menni.
Igen. Meghaltak.
Ki akarlak szabadítani ebből a fájdalomból és gyilkolásból.
Hogy végre megszabadulj tőle.
A múltba visszamenni nagyon nem jó.
Magad mögött kell hagyni.
És továbblépni.
- Vo-nall. - Igen.
És rajta maradni.
Nem visszanézni.
Nem.
Ahhoz, hogy továbbléphess…
előbb emlékezned kell.
- Kapitány! - Kapaszkodj!
Fogd a gyeplőt!
Jaj, ne!
Ugorj, Johanna!
Jó. Elég ennyi.
Vizet!
Lovak.
Johanna!
Merre vagy?
Johanna!
Jo…
Hála Istennek! Johanna!
Fiatalember, a castroville-i Leonberger családot keressük.
Egyenesen.
Mi olvasni? Tíz cent?
Nem, itt nem mesélünk.
Nincs tíz cent?
Nincs tíz cent.
Mi oda menni?
Igen.
Oda megyünk.
Nem, kapitány!
- Menni tíz cent. - Nem.
Menni!
Menni! Ne!
Nem, menni!
Mostantól
ők lesznek a családod, Johanna.
Ez lesz az otthonod.
Jó napot! Dolgom volna a Leonberger családdal.
A gyermek Johanna Leonberger.
Anna.
A húgom
mindig a saját feje után ment.
Mondtuk, hogy maradjon Castroville-ben.
De ő meg az ura, Wolf, a völgybe vágyott,
ahol olcsóbb a föld.
Wolf nem hallgatott a szép szóra.
Indiánnak hiszi magát?
Nos, a két világ között ragadt.
Időbe telik, mire megszokja.
Dolgoznia kell.
Meg kell tanulnia…
- Hogy mi való és mi nem. - Hogyne.
A húgomra a hálóban találtunk rá. Elvágták a torkát.
A kishúgának
szétverték a fejét.
Jobb, ha ezt mihamarabb elfelejti.
Új emlékekre van szüksége.
Ki tudja, mit tanult azoknál.
Mégis, áldásként kell tekintenünk rá.
És jól jön az új munkaerő.
Elvár valamiféle fizetséget azért,
hogy idehozta?
Nem, nem kell a pénze.
Vegyenek neki könyveket!
- Könyveket? - Hogy olvashasson.
Szereti a meséket.
Mit vegyünk?
Könyveket. Meséket.
Kinek van arra ideje?
- Most megyek. - Csomagoljak ételt az útra?
Nem, köszönöm.
A kapitány indul.
Hálátlan lány! Ő az, aki hazahozott!
Semmi baj.
Lehet, hogy nem érti, mi történik.
Nem biztos, hogy ez így pontos.
Mr. Youngot is értesítenünk kell a szerződés átírásáról, nem?
Erről, itt.
Üdv, Willie!
Jeffrey!
Istenem!
Uraim, bemutatom
nagyon régi, kedves barátomat, Jeffrey Kidd kapitányt.
- Örvendek, uram! - Bocsássanak meg!
Erre!
A templomban van…
a kertben.
A kolera vitte el.
Nem tehettél volna semmit.
A doktor mondta.
Négy évig voltam oda a háborúban, Willie.
Négy év, talpig vérben, erőszakban.
Minden nap haza akartam jönni.
Minden nap látni akartam. Érezni a bőrét.
Beszélgetni, nevetni és álmodni…
egy családról.
Ehelyett kaptam egy levelet, odahozták a sátramba.
Az állt benne, hogy meghalt,
és már el is temették.
Akkor jöttem rá.
Isten átka vette őt el tőlem.
- Jeff, a betegség vitte el, nem más. - Nem a betegség volt.
Hanem az ítélet, amit azért mondtak ki rám, amit láttam…
és amit tettem.
Ötven éve ismerlek.
Gyerekkorunk óta.
Nem mi akartuk, hogy így legyen.
De nekünk kellett harcolnunk.
Mi túléltük.
Ő meg nem.
Ez nem ítélet.
Hanem valami olyasmi, amit életünk végéig cipelünk a hátunkon.
Gyí!
Ki kellett kötni.
Állandóan elszökött.
Mert még gyerek.
Ő…
nem dolgoz.
Ez az én hibám.
Nem itt van a helye.
Megtettük, amit tudtunk.
Sajnálom.
Hozzám tartozol.
Johanna.
Hozzám tartozol.
Kapitány, Johanna, menni?
Igen…
ha te is így akarod.
Kapitány, Johanna, menni.
Hölgyeim és uraim, elérkeztünk a nap utolsó történetéhez.
„Egy férfi, akit halála után eltemettek, feltámadt a sírjából.
Három napja történt, Baton Rouge-ban, Louisianában.
Egy bizonyos Mr. Alfred Blackstone 47. évét betöltve eszméletét vesztette.
A felesége orvost hívott, de mivel nem volt pulzusa,
megállapítást nyert, hogy Mr. Blackstone sajnálatos módon meghalt.
Hamar el is temették a helyi templom kertjében,
ahol az isteni gondviselésnek hála
másnap egy esküvőt rendeztek!
A templom ajtajába érve a menyasszony megtorpant.
A templomkertből ugyanis megmagyarázhatatlan hangok érkeztek…
Az élet kétségbeesett, jellegzetes hangú dörömbölése.
Izgalomtól eszét vesztve rohant hát
egy közeli sírhoz, amin az állt, hogy „Alfred Blackstone”.
Követte a násznép is, és rövidesen mindenki ásni kezdett!
Végül szegény Alfred Blackstone-t kihúzták a sírból,
nagyon is élve!
Özvegynek hitt felesége öleléséből
Alfred a vőlegényhez fordult, és a következőket mondta, idézem:
‘Barátom, amikor belépsz abba a templomba,
és azt hallod, míg a halál el nem választ,
egy árva szót se higgy belőle!’”
A nevem Jefferson Kyle Kidd kapitány.
Ő pedig Miss Johanna Kidd.
Ezek voltak a világ hírei. Köszönjük, és jó éjszakát!
PAULETTE JILES REGÉNYE NYOMÁN
A feliratot fordította: Varga Attila